Борис Виан
Купон у Леобил

Превод от френски: Рада Баларева, 1989

chitanka.info

I

Клепачите на Фолюбер Сансоне, огрени от вълнообразния слънчев лъч, проникващ през решетката на щорите, бяха красиво обагрени в оранжево-червено отвътре и Фолюбер се усмихваше насън. Той вървеше с лека крачка по мекия, топъл и бял чакъл в градината на Хесперидите и красиви животни с копринена кожа ближеха пръстите на краката му. Точно в този момент се събуди, внимателно пое върху палеца на крака си Фредерик, опитомения охлюв, и го върна на изходна позиция за следващата сутрин. Фредерик изсумтя недоволно, но не каза нищо.

Фолюбер седна на леглото. Сутрин той размишляваше дълго, колкото за цял ден, и така си спестяваше многобройните неприятности, които си навличат онези неорганизирани, педантични и неспокойни същества, които виждат и в най-незначителното действие предлог за безкрайни (извинете ме за дългото изречение), а често и безпредметни лутания, защото забравят предмета им.

Трябваше да помисли за:

1. Как да се премени.

2. Как да се подкрепи.

3. Как да се развлече.

И това е всичко, защото беше неделя и проблемът с намирането на пари беше решен.

И така, Фолюбер обмисли трите въпроса поред.

Грижливо направи тоалета си: енергично изми зъбите си и се изсекна с пръсти, после се облече. В неделя той започваше от вратовръзката и приключваше с обувките — това беше отлична гимнастика. Извади от чекмеджето модни обувки на ленти: синя лента, дупка, лента, дупка и т.н. При този модел обувки човек може да оцвети краката си в желания от него цвят, за да се вижда между сините ленти. Фолюбер беше свенлив и затова избра бурканче с ябълковозелена боя.

Иначе сложи всекидневните си дрехи, синя риза и чисто бельо, тъй като мислеше за точка трета.

Закуси с една недъгава херинга, полята с фино олио и парче хляб, пресен като око и като око гарниран с дълги розови ресници.

След всичко това си позволи да помисли как ще прекара неделята. Днес беше рожденият ден на неговия приятел Леобил и по този повод се организираше голям купон.

При мисълта за купоните Фолюбер се отдаде на дълго мечтание. Всъщност той страдаше от комплекс за свенливост и тайно завиждаше за дързостта на поканените: искаше му се да притежава гъвкавостта на Грузние, съчетана с буйността на Доди, с пленителното изящество на Ремонфол, привлекателната строгост на шефа Абадибаба или бляскавото мошеничество на който и да е от членовете на Клуба на лориантците[1].

При все това Фолюбер имаше хубави очи, с цвят на индийски кестен, леко начупена коса и прелестна усмивка, която покоряваше сърцата на всички, без да подозира това. Но никога не се осмеляваше да се възползува от преимуществата на своята външност и винаги оставаше сам, докато приятелите му танцуваха изящно суинг, джитърбъг[2] и галска барбета[3] с хубавите момичета.

Затова често изпадаше в меланхолия, но през нощта се утешаваше със сънища. В тях той се виждаше изпълнен с дързост и обкръжен от красиви млади момичета, които го молеха да ги удостои с благоволението си да танцува с тях.

Фолюбер си спомни съня от тази нощ. Тя беше много красива особа, с рокля от лилаво-син креп-жоржет, и русите й коси падаха на раменете. Имаше малки обувчици от синя змийска кожа и странна гривна, която той вече не можеше да опише точно. В съня тя го харесваше много и накрая си тръгнаха заедно.

Навярно я беше целунал, а може би дори му беше отпуснала няколко допълнителни ласки.

Фолюбер се изчерви. По пътя за Леобил щеше да има достатъчно време да мисли за това. Пребърка джоба си, провери, че той съдържа достатъчно пари и излезе да купи бутилка абсентов аперитив, от най-евтината марка, защото въобще не пиеше.

В мига, в който Фолюбер се събуждаше, Майора, изтръгнат от съня си от хриптящия глас на своята нечиста съвест, се приземи върху лепкавия паркет на стаята, с дъх на лошо обикновено вино в устата.

Стъкленото му око зловещо блестеше в полумрака и осветяваше с гадна светлина платното, което Майора рисуваше; рисунката отначало представляваше някаква неразгадаема фантасмагория, но после заприлича на Венециански череп и Майора разбра, че в този ден му предстои да извърши нещо лошо.

Спомни си за купона у Леобил и се изхили дивашки в ре диез, при това фалшиво, което очевидно доказваше жалкото му дарование. Съзря една бутилка от червеното и като глътна на един път хладката помия, утаена на дъното, се почувствува по-добре. После застана пред огледалото и се опита да се направи на Сергей Андреев Папанин от „Иван Грозни“. Не успя, защото му липсваше брадата. Все пак резултатът никак не беше лош.

Майора отново се изхили и се оттегли в кабинета си, за да подготви изпортването на купона у Леобил, с което искаше да му отмъсти. Действително от няколко седмици Леобил пускаше най-преднамерени слухове за Майора, които стигаха дотам, че твърдяха, че последният бил станал порядъчен.

А такова нещо си заслужаваше хубаво наказание.

Майора имаше твърдото намерение да унищожи всички неприятели, които срещне по пътя си, това можеше да се обясни, от една страна, с твърде лошото му възпитание, а, от друга — с вродената му склонност към коварство и злоба, които значително превишаваха нормалното.

(Да не забравяме и ужасните му мустачки, които отглеждаше върху горната си устна, като не пускаше насекомите в тях, а денем ги покриваше с мрежичка, за да ги пази от птиците.)

Фолюбер Сансоне спря развълнуван пред вратата на Леобил и пъхна показалеца на дясната си ръка в дупчицата на звънеца, който беше потънал дълбоко, защото спеше.

Жестът на Фолюбер го събуди внезапно. Той се извъртя и кръвожадно ухапа пръста на Фолюбер, който пронизително запищя.

Сестрата на Леобил, която дебнеше в антрето, веднага отвори вратата и Фолюбер влезе. Пътьом сестрата на Леобил лепна парченце лейкопласт на раната му и го отърва от бутилката.

Встъпителните акорди отекваха весело в тавана на апартамента и обличаха мебелите в светла калъфка от лека музика.

Леобил беше застанал пред камината и говореше с две момичета. Когато видя второто, Фолюбер се смути, но тъй като Леобил вече се приближаваше към него с протегната ръка, му се наложи да прикрие вълнението си.

— Здравей! — каза Леобил.

— Здравей! — каза Фолюбер.

— Запознайте се — каза Леобил, — Азим (това беше първото момиче), това е Фолюбер, а това — Женифер.

Фолюбер се поклони на Азим и със сведен поглед подаде ръка на Женифер. Тя беше с рокля от зелено-синкаво-червен креп-жоржет, обувки от червена змийска кожа и твърде странна гривна, която той незабавно позна. Рижите коси падаха на раменете й и тя по всички точки приличаше на момичето от съня му; естествено цветовете бяха по-ярки, но това беше нормално, защото сънят се сънува нощем в края на краищата.

Леобил, изглежда, бе много зает с Азим и Фолюбер, без да губи време, покани Женифер на танц. Той все така не вдигаше очи, защото погледът му беше привлечен от два силно интригуващи обекта, които дишаха свободно в квадратното деколте.

— Отдавна ли сте приятели с Леобил? — попита тя.

— Познавам го от три години — уточни Фолюбер. — Запознахме се на курсовете по джудо.

— Вие се занимавате с джудо? Били ли сте се някога, за да защитите живота си?

— Хм — каза Фолюбер смутено. — Не ми се е случвало. Рядко се бия.

— Страх ли ви е? — иронично попита Женифер. Такъв обрат на разговора не му се понрави никак.

Опита се да възвърне увереността си от предишната нощ.

— Видях ви насън — подхвърли той.

— Аз никога не сънувам — каза Женифер. — Това ми се струва малко вероятно. Навярно ме бъркате.

— Само че бяхте руса… — продължи Фолюбер на ръба на отчаянието.

Тя имаше тънка талия и отблизо очите й весело се смееха.

— Виждате ли — каза Женифер, — не съм била аз… аз съм рижа…

— Вие бяхте — промълви Фолюбер.

— Не вярвам — каза Женифер. — Не обичам сънищата. Предпочитам действителността.

Тя го погледна в упор, но той отново сведе поглед и не забеляза. Не я притискаше много силно към себе си, иначе нямаше да вижда нищо.

Женифер повдигна рамене. Тя обичаше спорта и дръзките яки момчета.

— Обичам спорта — каза тя, — обичам дръзките яки момчета. Не обичам сънищата и съм твърде жизнена.

Тя се отдръпна, тъй като плочата засече с ужасно скърцане на спирачките, защото Леобил пусна бариерата без предупреждение. Фолюбер й благодари и понечи да я задържи с изкусен и обаятелен разговор, но тъкмо беше на път да измисли някоя истински очарователна фраза, когато една ужасна грамадна върлина се навря между тях и грубо прегърна Женифер.

Фолюбер с ужас отстъпи една крачка, но Женифер се усмихваше и той рухна съкрушен в дълбокия мях на фотьойла.

Беше много тъжен и си даде сметка, че всъщност и този купон ще бъде като другите, изпълнен с блясък и красиви момичета… но не и за него.

Сестрата на Леобил се канеше да отвори вратата, но като чу гърмеж, замръзна стъписана. Тя притисна с ръка разтуптяното си сърце, а вратата поддаде под свирепия ритник на Майора.

Той държеше димящ пистолет, с който току-що беше убил звънеца. Калните му чорапи нанасяха обида на целия свят.

— Убих тая мръсна твар — каза той. — Изхвърлете мършата.

— Но — каза сестрата на Леобил.

После тя потъна в сълзи, защото звънецът живееше у тях толкова отдавна, че беше станал член на семейството. Избяга, плачейки, в стаята си, а върху доволното лице на Майора се изписа едва доловима многозначителна усмивка, после той сложи обратно пистолета си в джоба.

Леобил се приближи и съвсем наивно подаде ръка на Майора.

Майора сложи в нея една огромна нечистотия, която беше намерил пред вратата на сградата.

— Дръпни се, мой човек — каза той на Леобил с треперещ от ярост глас.

— Слушай… Нали няма нищо да чупиш…

— Всичко ще изпотроша — студено отвърна Майора, като се озъби.

Приближи се до Леобил и го прониза с неудържим поглед на стъкленото си око.

— Значи дрънкаш, че работя, приятелче! — започна той. — Казваш, че съм станал порядъчен? Що за номера си позволяваш?

Пое си дълбоко въздух и изрева:

— Купона ти малко ще се разсмърди, братче!…

Леобил пребледня. Все така държеше онова, което Майора сложи в ръката му, и не смееше да помръдне.

— Аз… аз не съм искал да те обидя… — каза той.

— Затваряй си плювалника, приятелче — каза Майора. — За всяка излишна дума ти се пише отгоре.

Той подложи крак на Леобил, грубо го блъсна и Леобил падна.

Гостите не бяха забелязали нищо особено. Те танцуваха, пиеха, бъбреха и както на всеки хубав купон, изчезваха по двойки в свободните стаи.

Майора се отправи към бюфета. Недалеч оттам, все така отчаян, Фолюбер се изяждаше от мъка във фотьойла. Като мина покрай него, Майора го повдигна за яката и го изправи на крака.

— Ела да пийнем — каза му той, — никога не пий сам.

— Но… Аз въобще не пия — отговори Фолюбер.

Той познаваше малко Майора и не смееше да протестира.

— Хайде де — каза Майора, — не на мене тия!

Фолюбер погледна Женифер. За щастие тя гледаше на другата страна и разговаряше оживено. За нещастие, което си е истина, беше обкръжена от три момчета, а други две седяха в краката й, шести я съзерцаваше, кацнал на един шкаф.

Леобил тайно се беше надигнал и се готвеше тихомълком да се измъкне, за да извика пазителите на реда, но съобрази, че ако въпросните пазители си направят труда да надникнат в стаите, той самият рискува да прекара нощта в участъка. Още повече че познаваше Майора и се съмняваше, че той ще го пусне да излезе.

И действително, Майора наблюдаваше Леобил и му хвърли такъв поглед, че го закова на място.

После, все още държейки Фолюбер за яката, извади пистолета си и без да се цели, гръмна гърлото на една бутилка. Всички гости се обърнаха изумени.

— Чупката — каза Майора. — Чупката, приятелчета, бамбините могат да останат.

Той подаде на Фолюбер чаша.

— Да пием!

Момчетата изоставиха момичетата и започнаха да се разотиват. На Майора не можеше да се противоречи.

— Не искам да пия — каза Фолюбер.

Той погледна физиономията на Майора и много бързо изпи чашата.

За твое здраве, приятелче! — каза Майора.

Погледът на Фолюбер внезапно попадна върху лицето на Женифер. Тя стоеше с другите момичета в ъгъла и го гледаше с презрение. Фолюбер почувствува как му се подкосяват краката.

Майора изпразни чашата си на един дъх.

Сега почти всички момчета бяха излезли от стаята. Последният (казваше се Жан Берденден и беше смелчага) хвана един тежък пепелник и замери Майора по главата. Майора улови снаряда във въздуха и скочи върху Берденден.

— Я ела тук — каза той.

Домъкна го по средата на салона.

— Ще вземеш едно от момичетата, което искаш, и ще я съблечеш (момичетата се изчервиха от ужас).

— Отказвам — заяви Берденден.

— Внимавай, приятелче — каза Майора.

— Всичко друго, но не и това — отвърна Берденден.

Ужасен, Фолюбер си наля машинално втора чаша и я изпи на един дъх.

Майора нищо не каза. Приближи се до Берденден и го хвана за ръката. После се извърна светкавично и Берденден полетя във въздуха. Докато падаше, Майора се възползува от ситуацията и му смъкна панталона.

— Хайде, приятелче — каза той, — приготви се.

Той погледна момичетата.

— Има ли доброволка? — попита той, като се изхили.

— Престанете — отвърна Берденден и залитайки зашеметен, се опита да налети на Майора. Излезе му през носа. Майора го повдигна и го просна на земята. Берденден направи „пльок“ и остана там да си разтрива ребрата.

— Рижавата — каза Майора. — Ела тук.

— Оставете ме на мира — каза Женифер, много бледа.

Фолюбер изпиваше четвъртата си чаша и гласът на Женифер му подействува като гръмотевичен удар. Той бавно се завъртя на пета и я погледна.

Майора се доближи до нея и с рязко движение откъсна презрамката на зелено-синкавата й рокля. (В интерес на истината, чувствам се задължен да кажа, че гледката, която се разкри, беше твърде приятна.)

— Оставете ме — повтори Женифер.

Фолюбер прекара ръка пред очите си.

— Това е сън! — прошепна той с преплетен език.

— Ела тук — му каза Майора. — Ще я държиш, докато приятелчето действа.

— Не! — изкрещя Берденден. — Не искам!… Всичко друго, но не и това… Жена, не!

— Добре — каза Майора, — аз съм добър Майор.

Без да пуска Женифер, той се обърна към Фолюбер.

— Събличай се — каза той — и се заеми с приятелчето. Аз ще се заема с нея.

— Отказвам — каза Фолюбер. — Я се разкарай! Писна ми от теб.

Майора пусна Женифер. Пое си дълбоко въздух и гръдният му кош се разшири най-малко с метър и двайсет и пет. Женифер гледаше Фолюбер удивено и не знаеше дали да повдигне корсажа на роклята си, или ще бъде по-разумно, ако остави Фолюбер да черпи сили от гледката. Спря се на второто решение.

Фолюбер погледна Женифер и изцвили. Затъпка на място и връхлетя върху Майора. Удари го в слънчевия възел в момента, в който онзи беше напълнил дробовете си с въздух, и той се преви на две с ужасно свистене. Почти веднага се изправи и Фолюбер се възползува от това, за да му приложи една класическа хватка от джудо, със залепване на ушите върху очите на пациента и същевременно духане в ноздрите.

Майора стана светлосин и се задуши. В този момент Фолюбер, чиито сили се удесеториха под въздействието на любовта и алкохола, пъхна глава между краката на Майора, вдигна го и го запрати на улицата през прозореца на салона, над изобилно заредената маса.

В салона на Леобил, където отново беше настъпило спокойствие, се възцари дълбока тишина и Женифер, без да оправя роклята си, падна в обятията на Фолюбер, който се строполи, тъй като тя тежеше около шейсет кила. За щастие коженият фотьойл беше зад него.

Колкото до Майора, тялото му извърши бърз зигзагообразен полет във въздуха и благодарение на няколко разумни завъртания около оста си, той успя да запази равновесие, но извади лош късмет и падна в едно червено-черно такси с открит покрив, което го отнесе далече, преди да успее да си даде сметка за това.

Когато си даде сметка, Майора изхвърли шофьора, като го заплаши с последната си злоба, и подкара таксито към своето жилище, вила „Лъвско сърце“.

А по пътя, понеже не искаше да се държи като победен, той извърши убийство, сгази някакъв старец, който продаваше зеленчуци през четирите сезона, но през три от тях, за щастие, ги продаваше на черно.

През остатъка на вечерта Фолюбер и Женифер се отдадоха на кърпене на роклята. За по-голямо удобство, Женифер я беше свалила, а Леобил от признателност им отстъпи собствената си стая и електрическата ютия от китайски великостен, която беше наследил от майка си, която пък я беше наследила от баба му и с която в семейството му се гладеше от поколение на поколение, още от времето на Първия кръстоносен поход.

[1] От кафене „Лоран“ в Сен Жермен де Пре, където свири оркестърът на Клод Лютер. — Б.пр. ↑

[2] Много популярен през 40-те години бърз танц в джазов ритъм с акробатични номера. — Б.пр. ↑

[3] Измислен от автора танц. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.